Råkade skriva en slags krönika kring nya albumet. Så här tyckte jag en novembernatt.
Jesusmannen
Vass inledning, seglar upp som en riktig Bäckströmfavorit. Goa gitarrer och snygg sångmelodi.
Peiling På Seiling
Bang bang rakt på 1-2 in i nästa sång. Ogenerad introflirt med Benny & the Jets blir sedan en deLennonsk delikatess. Attraktivt avig och monoton och så den förlösande refrängen. Och sååå snyggt med den sprickande rösten som likväl i sitt skrik håller uuut på orden imponerande länge. Tror groovet kan trigga igång gitarrer också. Denna blir livsfarlig live.
Bjørg Johansen
Som tredje sång (liksom Sveve over byen på en annan platta) kommer en countryish halvakustisk upptempodänga.
Første Ettersommerdag
Attraktiv melodi. Snygg gitarrpassage när bandet pausar. Uppskattar också den där typen av charmerande flerstavelserim ’jeg sitter i vår hyttekrok / og leser i vår hyttebok’ (kommer att tänka på Cornelis Vreeswijk i Sonja och Siw: ’i alla fall kom jag dit på cykel en kväll / den ställde jag ifrån mig i ett cykelställ’. Men lite för slät ofarlig produktion/vokal på denna sång tycker jag – jämfört med tex sylvassa Peiling på seiling eller fint sparsmakade Den sangen.
Graham Nash
Den mest nakna låten, som ett litet interlude mellan de större spåren, i funktion som Graham Nashs Blacknotes på den första Crosby/Nash-albumet om man så vill. Lågmält piano, stark sång i sin enkelhet.
Som Din Egen Mann
Smart text och så är ju rätt och slätt livet. Flott midtempo deLillos-sång av god kvalitet, och stillig kör också. Akustiska gitarrer helt rätt.
Leve Enda Mer
Lundevalls spår. Lite väl mycket Elvis-reverb, Lundevall sjunger så gott ändå så det behövs inga såna tricks. Och trumsoundet är onödigt 80’s-processat för min smak på denna – och ett par andra titlar. Ändå - god rytmisk halvrocker. Och mer mer mer vill vi leva ja så är rätt och slätt livet.
Bare Meg
Beckströms andra är en Fairportish mandolinfin sak, dock inte lika stark som Jesusmannen.
Det Kalde Vannet
Stor låt på ensamt piano. Mångbottnad vardagsangst av bästa snitt. Så vackert skrämmande med barndom ibland. Tufft grepp att låta hela bandet komma in först när texten är slut. Och så åter tillbaka till piano.
Aldri Epleslang
Fin text igen. När refrängerna blir självrullande mot slutet är det bara att njuta av röst-arren in och ut genom varandra och svepas med into the music. Kul också med körens ämnesrelevanta data-data-data-data. Kanske en medveten blink till Girl med Beatles där kören sjunger tit-tit-tit-tit?
(Off topic typ: Har en platta med Arild Nyquist & Terje Wiik där tredje sången från slutet heter Epleslang.)
Bare Meg (?)(Reprise)
Sånt här gillar jag! Ett litet crazy snapshot bakom kulisserna.
Den Sangen
Mmm väldigt vacker liten visa. Akustisk gitarr, kontrabas, röster. Älskar detta.
Det känns som albumet Peiling på seiling seglar på sina egna pulserande vågor. Höjdpunkterna kommer liksom som jämna flöden.
Så här ser jag på böljorna:
Dubbeln Jesusmannen och Peiling är en råstark albumöppning.
Sedan kommer två lite svagare nummer.
Sedan följer Graham Nash och Som din egen mann som är ett starkt par.
Sen kommer Lundevalls & Bäckströms duo som är helt ok…
…men som ändå får svårt mot den avslutande kämpefina kvartetten (trion): Det kalde vannet, Aldri epleslang, reprispartyjammet och Den sangen.
Läckert också hur många av sångerna naturligt går över i den efterföljande utan luft emellan, blir som ett sammanhang, som en slags konsert nästan.
Det nya albumet har ju fått väldigt fina recensioner vad jag har sett – bra!
Själv skulle jag slå en 4:a på tärningen. Att jag ’bara’ nöjer mig med en 4:a är deLillos eget fel då de gjort mig bortskämd med otroligt hög standard på 2010-talets album – Trist å være glad, Vi er på vei vi kanke snu och Rett og slett livet.
Har många toppfavoriter där som Novembernatt, Trist å være glad, Din planet, Nationaltheatret, Tapetser meg i gangen før du går, Om og om og om og om igjen, Onkel tico, Drøm, Barnebarnas barnebarn för att nämna tre favoriter från varje album.
Det är alltid lättare att i förstaintrycket bli förälskad i en Kokken Tor, en Hjernen er alene, en Sang fra en skrivebordskuff, en Stakkars Oslo eller något annat mer gigantiskt eller gitarrstökigt. Denna 2016-kollektion är en relativt snäll historia med normalkorta sånger och ganska mycket keyboards. Vi får väl se vilka eviga favoriter som kommer utkristalliseras på Peiling på seiling. Bara att låta tiden gå, låta sångerna få den gyllene patina de marineras i med årens gång. Tack deLillos för att ni forstätter att ge oss fina album. Ett varje höst tack!
![Cool 8-)](./images/smilies/icon_cool.gif)
![Cool 8-)](./images/smilies/icon_cool.gif)
Jesusmannen
Vass inledning, seglar upp som en riktig Bäckströmfavorit. Goa gitarrer och snygg sångmelodi.
Peiling På Seiling
Bang bang rakt på 1-2 in i nästa sång. Ogenerad introflirt med Benny & the Jets blir sedan en deLennonsk delikatess. Attraktivt avig och monoton och så den förlösande refrängen. Och sååå snyggt med den sprickande rösten som likväl i sitt skrik håller uuut på orden imponerande länge. Tror groovet kan trigga igång gitarrer också. Denna blir livsfarlig live.
Bjørg Johansen
Som tredje sång (liksom Sveve over byen på en annan platta) kommer en countryish halvakustisk upptempodänga.
Første Ettersommerdag
Attraktiv melodi. Snygg gitarrpassage när bandet pausar. Uppskattar också den där typen av charmerande flerstavelserim ’jeg sitter i vår hyttekrok / og leser i vår hyttebok’ (kommer att tänka på Cornelis Vreeswijk i Sonja och Siw: ’i alla fall kom jag dit på cykel en kväll / den ställde jag ifrån mig i ett cykelställ’. Men lite för slät ofarlig produktion/vokal på denna sång tycker jag – jämfört med tex sylvassa Peiling på seiling eller fint sparsmakade Den sangen.
Graham Nash
Den mest nakna låten, som ett litet interlude mellan de större spåren, i funktion som Graham Nashs Blacknotes på den första Crosby/Nash-albumet om man så vill. Lågmält piano, stark sång i sin enkelhet.
Som Din Egen Mann
Smart text och så är ju rätt och slätt livet. Flott midtempo deLillos-sång av god kvalitet, och stillig kör också. Akustiska gitarrer helt rätt.
Leve Enda Mer
Lundevalls spår. Lite väl mycket Elvis-reverb, Lundevall sjunger så gott ändå så det behövs inga såna tricks. Och trumsoundet är onödigt 80’s-processat för min smak på denna – och ett par andra titlar. Ändå - god rytmisk halvrocker. Och mer mer mer vill vi leva ja så är rätt och slätt livet.
Bare Meg
Beckströms andra är en Fairportish mandolinfin sak, dock inte lika stark som Jesusmannen.
Det Kalde Vannet
Stor låt på ensamt piano. Mångbottnad vardagsangst av bästa snitt. Så vackert skrämmande med barndom ibland. Tufft grepp att låta hela bandet komma in först när texten är slut. Och så åter tillbaka till piano.
Aldri Epleslang
Fin text igen. När refrängerna blir självrullande mot slutet är det bara att njuta av röst-arren in och ut genom varandra och svepas med into the music. Kul också med körens ämnesrelevanta data-data-data-data. Kanske en medveten blink till Girl med Beatles där kören sjunger tit-tit-tit-tit?
(Off topic typ: Har en platta med Arild Nyquist & Terje Wiik där tredje sången från slutet heter Epleslang.)
Bare Meg (?)(Reprise)
Sånt här gillar jag! Ett litet crazy snapshot bakom kulisserna.
Den Sangen
Mmm väldigt vacker liten visa. Akustisk gitarr, kontrabas, röster. Älskar detta.
Det känns som albumet Peiling på seiling seglar på sina egna pulserande vågor. Höjdpunkterna kommer liksom som jämna flöden.
Så här ser jag på böljorna:
Dubbeln Jesusmannen och Peiling är en råstark albumöppning.
Sedan kommer två lite svagare nummer.
Sedan följer Graham Nash och Som din egen mann som är ett starkt par.
Sen kommer Lundevalls & Bäckströms duo som är helt ok…
…men som ändå får svårt mot den avslutande kämpefina kvartetten (trion): Det kalde vannet, Aldri epleslang, reprispartyjammet och Den sangen.
Läckert också hur många av sångerna naturligt går över i den efterföljande utan luft emellan, blir som ett sammanhang, som en slags konsert nästan.
Det nya albumet har ju fått väldigt fina recensioner vad jag har sett – bra!
Själv skulle jag slå en 4:a på tärningen. Att jag ’bara’ nöjer mig med en 4:a är deLillos eget fel då de gjort mig bortskämd med otroligt hög standard på 2010-talets album – Trist å være glad, Vi er på vei vi kanke snu och Rett og slett livet.
Har många toppfavoriter där som Novembernatt, Trist å være glad, Din planet, Nationaltheatret, Tapetser meg i gangen før du går, Om og om og om og om igjen, Onkel tico, Drøm, Barnebarnas barnebarn för att nämna tre favoriter från varje album.
Det är alltid lättare att i förstaintrycket bli förälskad i en Kokken Tor, en Hjernen er alene, en Sang fra en skrivebordskuff, en Stakkars Oslo eller något annat mer gigantiskt eller gitarrstökigt. Denna 2016-kollektion är en relativt snäll historia med normalkorta sånger och ganska mycket keyboards. Vi får väl se vilka eviga favoriter som kommer utkristalliseras på Peiling på seiling. Bara att låta tiden gå, låta sångerna få den gyllene patina de marineras i med årens gång. Tack deLillos för att ni forstätter att ge oss fina album. Ett varje höst tack!
![Cool 8-)](./images/smilies/icon_cool.gif)
...men jeg har sovet så lite jeg at jeg har levd ekstra lenge i våken tilstand...